Превод: machoka Редакция: IsMaIL & VastoLorde96
Невероятно... По-хубаво е от Камизакурамачи Гинза.
Има много други опасни хора,
затова бъди внимателен.
Да, видях го днес. Черният мотор.
Не сме имали тийнейджърка от доста време.
Да, благодарение на информацията.
В този момент усетих, че треперя.
МУАХАХАХА!
Реалността, която ти виждаш, наистина ли е единствена?
Сценарият, с който си свикнал, никога не се променя...
Поздравления на всички за влизането ви.
Сега всички говорят за намалената раждаемост
и разстоянието между богатите и бедните.
Но ако видят всички тук, със сигурност ще кажат,
че бъдещето на Япония е светло.
Ще видят, че все още има надежда. Това ще им даде сила.
Този ден всички ще го помните. Но в същото време...
Не мислите ли,
че днешният ден е като всеки друг?
Аз съм Рюгамине Микадо.
Срамежливо момче, пристигнало току-що в Токио.
Аз съм Сонохара Анри. Приятно ми е.
Някак си дистанцирано момиче.
Аз съм Кида Масаоми! Може да ви изглеждам възрастен,
но съм чувствено уязвим като всеки 15-годишен.
Момче, изглеждащо
като единственият щастлив в групата. - Аз съм Камичика Рио. Приятно ми е.
Мистериозно момиче.
Такива хора са навсякъде.
Харима...
Харима Мика тук ли е?
Отсъства, а...
Беше сцена, която всички можеха да се закълнат, че са виждали преди.
О, започваме учебната година със закъснение, а?
В момента се представяме. Направи го от мястото си.
Аз съм Ягири Сейджи. Дано годината мине без проблеми.
Но поради неочаквани събития може да се появи друга,
невиждана досега, реалност.
Тогава, Ягири, можеш да седнеш. - Няма нужда.
Известно време няма да идвам на училище.
Не, може би изобщо няма да идвам.
Дойдох да ви го кажа. Моля да ме извините.
Ей, Ягири, какво...
Така стоят нещата. Имам си много по-важна работа.
Нямам време да се занимавам с вас. Моля да ме извините.
Ягири, почакай. Чакай!
Хората се шокират, когато се появят пукнатини в животите им.
И едно момиче от присъстващите тук надникна в една от тези пукнатини.
Трябваше да е мъртва преди два дни.
Епизод 2 КРАЙНО НЕПРЕДСКАЗУЕМО
Това момиче, като всички останали, е родено в нормално семейство.
Нямала е проблеми или пречки в живота си.
Но когато влязла в гимназистка,
нещо пристигнало в къщата й.
Не мога да го понеса. Искам да изчезна от този свят.
Какво имаше вътре? - Снимки.
Явно баща ми е изневерил на майка ми и го показват с друга жена.
Имаше и бележка. Нещо като "Може ли да простиш такава постъпка"?
Мисля, че са пратени от някой, който познава жената.
Баща ти е направил нещо ужасно, но и онзи човек не е по-добър.
Не знаех какво да направя, затова реших да ги скрия.
Оттогава, когато родителите ми си говорят,
се чувствам ужасно. - Изглежда, че ти е било трудно.
Какво има, Рио?
Издържах цели шест месеца.
Помислих си, че ще е по-добре всичко да се разкрие.
При такива случаи не бива да се пресилваш много.
Има неща, за които и аз не искам да говоря.
Няма нищо. Искам тя да знае.
Но нищо не се промени.
Не знам дали майка ми е замълчала, или са говорили, докато ме е нямало.
Дори шегите на татко
и сладкият вкус на зеленчуците на майка ми не се промени.
Тогава си помислих: "Защо не опитам да напусна този свят?".
От доста време си мисля за това.
Същото чувствам и аз.
Може да не съм в толкова лоша позиция като теб, но...
Какво е станало?
Момичето, с което излизах,
забременя от баща ми. - Ужас.
Но човекът, на когото не мога да простя, е майка ми.
Какво каза тя?
"Такива неща се случват винаги и ако се разчуе, ще загубим престижа си."
Не каза за това как се чувства.
И мисля, че това значи, че престижът на семейството е по-важен от мен.
Но може би е мислела за бъдещето ми...
Не мисля така. - Чудя се...
Тя изобщо не мисли за теб, Накура. Мисли само за себе си!
Вечерята е готова. - Добре.
Магента, защо не изчезнем заедно?
Ако и двамата умрем, може би ще разберат как сме се чувстваме
и какво трябва да ценят най-много.
Сега й се струва нелепо, но когато си тръгна, се чувстваше така.
Беше въодушевена от думите на Накура и искаше да се срещне с някой,
който мислеше като нея.
Дори и да е била заблудена, нямаше какво да загуби.
Или поне така си мислеше.
Да?
Вие ли сте Магента? - Да.
Значи вие сте Накура? - Когато видя лицето му,
тя си каза: "Това не е Накура, нали?".
Все пак го последва, защото не би си простила, ако се върне.
Затова, дори след това...
Здравей. - Здравей.
Чисто ли е? - Няма никой.
Е, съжалявам, че те заблудихме! - Тя бе изненадана и се разкайваше...
Но точно преди да припадне, си помисли:
"Това е съдбата ми.
Ето това исках.
Ще изчезна от този свят... без никой да разбере."
Обаче...
Сама на подобно място?
Докато тя беше в безсъзнание, светът продължаваше да се върти.
Е, не ми изглежда като трудна работа.
Все пак се пази.
Без да помисли за нейните мисли и желания...
Не става. Просто не мога да събера такава сума.
Не казвам, че няма да ги върна.
Но ако нещо стане с мен, директорът на асоциация Авокс
няма да си трае. - Старче! Нямам време за това.
Не съм зает, но не искам да губя още минути от живота си заради теб!
А, и още един, от когото трябва да...
Хей, съмнявам се, че ще трябва да напомня на куриер като теб, но...
Няма нужда да прекаляваш. Просто малко си поиграй с тях.
Разчитам на теб!
Светът се върти.
Макар и да не е в посоката, в която момичето вярваше, че е съдбата й.
Хей.
Какво си ти, по дяволите?!
Добре ли си?
Пишеше: "Казаха ми да те закарам на едно определено място.".
В движение моторът не издаваше звук, но понякога ръмжеше като кон.
Сякаш не беше реален.
Но чувството от тялото, което притискаше момичето, беше реално.
Момичето се замисли за човека от другата страна на топлината.
Какво си мисли? Какво знае? Какъв е бил животът му?
Как изглежда тя в очите на този човек?
Някой те чака на покрива.
Добре.
Моята работа свършва тук.
Магента!
Приятно ми е да се запознаем. Аз съм Накура.
Наистина ли си Накура?
Аз съм същият Накура, който иска да изчезне.
Приятно ми е да се запознаем. Ти ли ме спаси?
Да, аз бях. - Благодаря ти.
Уплашена ли беше? - Да...
Сигурно ти е било трудно. - Да...
Но откъде знаеш?
Защо аз съм този, който те отвлече, Магента.
И съм този, който те спаси.
Не разбирам... - Искаше да се самоубиеш,
но някак си се уплаши, когато беше отвлечена...
Но ако се съпротивляваше, щеше да противоречиш
на желанието си да умираш. Затова реши да го приемеш като твоя съдба,
но всъщност си радостна, че беше спасена.
Исках да видя това изражение на лицето ти.
Тоест исках да видя изражението ти, знаейки какво мислиш.
Защо? - Защо ли? Добър въпрос.
Може отговорът ми да ти прозвучи много философски.
За да избегна такива обяснения, ще кажа просто, че харесвам хората.
Хората са толкова интересни, толкова интригуващи.
О, но аз просто харесвам хората, не конкретно теб.
Това е важната част.
Всичко... е било лъжа? - Разбра ли най-накрая ролята си?
Ела.
Доста хора са скачали от тази сграда. Не достатъчно, за да стане известна,
но със сигурност ще умреш, ако скочиш. Погледни петното долу.
Мислиш, че си специална, нали?
Нищо подобно. Всички са еднакви.
Няма никой,
който може да изживее живота си без грехове.
Имаш си поне една или две тайни, нали?
Замисляла ли си се някога защо ти си толкова добра, а родителите ти лоши?
Но това...
Нека ти кажа. Това е защото дори когато изневериш на някого,
или изневерят на теб, всички се смеят на лоши шеги и ядат сладки зеленчуци.
Огледай се. Независимо какви тревоги имат, всички са едно петно.
Петно. Без изключения. Всички.
Всички са равни пред Бог.
Да те пусна ли?
Видя ли?
Радвам се,
че видях целия спектакъл на твоите емоции днес.
Интересуваше ме само поведението ти, когато си разтревожена.
Впрочем както очаквах, поведението ти беше скучно.
Може би защото от началото знаех, че не ти се умира.
Довиждане. Беше забавно, Магента.
Тя се поколеба за миг.
Помисли си, че ако скочи, може някак да нарани онзи човек.
Също си помисли:
"Може би съм чакала само тази възможност.
И думите на онзи човек са тази възможност..."
Но незнайно за нея...
Защо?
Защото светът не е толкова лош, колкото си мислиш.
Нямаше нужда да го правиш...
Момичето се замисли за майка си и баща си.
За баща си и любовта си към майка си...
Всеки си имаше лично време.
Може би не е толкова опорочено,
колкото тя си мислеше.
Може би наистина не е било компромис или начин да закриеш слабостта.
Докато търсеше къщата си, тя реши да прости на семейството си.
От този ден тя вижда света различно.
Има толкова спомени и тайни, колкото са хората.
Това разбиране най-накрая беше ясно за нея.
Къде да отидем? Ще те заведа където искаш,
но ще ми платиш сметката. - Добре тогава,
да отидем в някоя книжарница? - Книжарници има на всеки ъгъл...
Дори хора като тези двамата вероятно си имат свои тайни.
Имат мисли, които не искат да споделят на никого.
Почакай!
Ягири, има ли нещо, с което... - Не те интересува!
Но... да отсъстваш на първия учебен ден...
Казах, че не те интересува! - Чакай!
Всичко наред ли е?
Какво ли е станало...
Толкова съм греховен.
Момичето с очилата се влюби в мен.
Почувствала се е адски несигурна за опасните дни, които ще прекара с мен.
Може ли да го кажеш на японски?
За него, както и за нея,
не е нужно да виждат реалността. И тя си помисли:
"Ще мога ли някой ден да го кажа на някого?
Че светът не е толкова ужасен, колкото го смята."
Никой не ми каза, че ставаш герой на справедливостта.
Мислех си, че само моля превъзходен куриер да свърши работата.
Ти ли си виновен за всички, които са скочили?
Как пък не! Обикновен търговец на информация като мен не е толкова зъл.
Но не знам дали някой, който спира друг да се самоубие,
може да се нарече "добър".
Беше забавно, г-це куриер.
Превод и субтитри: SugoiFanSubs & StrawHats
Икебукуро: Той, тя, ти и аз дойдохме да търсим нещо,
да намерим нещо, да купим нещо. Следващия път: "Свирепо зло"
Искаш ли суши? Добро е. Господине, доста време мина.